Иван Серафимов
Опитомяване

chitanka.info

В животните живеят тайни

и непонятни грехове…

I.

На третия ден една от козите, прескачайки детското тяло, неволно допря вимето си до лицето на новороденото, потърка напращелите си от мляко зърна и усети, че устните на детето бяха по-нежни от тревите и от земята, че това й носи някакво облекчение. Детето не помръдна дори, не промляска, не издаде никакъв звук. Животното остана дълго така, притискайки вимето си до нежната бебешка кожа, докато другите кози от стадото изпотъпкваха всичко наоколо, врещяха и се блъскаха една в друга, лягаха по корем, след това някоя отместваше портичката с глава и се втурваше навън, последвана от юрналите се изведнъж подир нея други животни. Само тази, която беше допряла вимето си до детското личице, не се помръдваше.

Майката на новороденото лежеше малко встрани, но животните имат странен усет за живото и за мъртвото, за това, което диша и още е топло, и това, което няма сили повече за нищо, освен да тежи върху земята, както тежат камъните и буците пръст…

Другите животни още не бяха открили тайната на притискащата се в ъгъла сред сеното коза, но тя все по-упорито и все по-упорито по волята на някакъв предначален инстинкт, търсеше устните на детето.

Вееше вятър, мръкваше се и съмваше, докато постепенно бебешките уста започнаха да усещат топлината и млечната влага, дъхтяща от вимето на животното, и започнаха да се впиват стръвно в него и с истинско томление и ненаситна жажда да всмуква топлите, звънтящи като лъчи струни от мляко.

Детето се насищаше бързо, уморяваше се и заспиваше, а когато заспеше за по-дълго време, козата сама го будеше и притискаше вимето си към устните му. Преситено някой път, то отвръщаше личицето си, но козата не го оставяше. То поемаше дъх, след това отново впиваше устни и пиеше от натежалото виме на козата, която нямаше кой повече да издои. Животът сам вземаше и даваше на себе си, сам се отвращаваше и възраждаше, но с всичко това в себе си съществуваше.

Пасището беше изоставено от няколко дни, може би седмица вече. Оцелялото по чудо стадо кози беше пощуряло от пролетната влага и топлина, от сока в клоните и храсталаците, от зелената като човешки дъх горска шума. Жалостивото им врещене вече огласяше всичко наоколо. Преди да тръгнат от пасището мъжете, нещо властно и безпощадно като че ли ги беше помело и те бяха изоставили всичко така — огънят недогорял, котлите и съдовете, сиренето и хляба по масата. Яретата бяха откарали преди това и сега натежалите до земята вимета на козите се тътреха по тревата, блъскаха се в камънаците и сухите от пролетния повей буци земя и къртичини. Тук-таме по пръстта се пръскаха отронени бели нишки от мляко, оставаше прекъсната тук-таме чертица от капки, които се стичаха по стъбълцата на великденчетата и равнеца, по стръковете от див лапад и мащерка. Животните не се свъртаха на едно място, но това не можеше да ги облекчи, млякото в тях ги подлудяваше.

II.

Трупът на Мария постепенно започна да се разлага. Животните усещаха непрекъснато все по-острата миризма, врещяха пронизително и едно подир друго се пръскаха из планината. Тука беше, кажи-речи, най-високото място. Те слизаха надолу, но там, подплашени и вцепенени, срещаха все по-често смъртта и разложението. В усоите и поляните, сред дъбравите и реките… Мъртви птици капеха от клоните след по-силен повей на вятъра, умрели в гнездата, внезапно, без да могат да полетят; голишарчета, едва опитали се да подхвръкнат, гниеха, дори от недочупените птичи яйца беше потекла някаква синьо-мъртвешка слуз и вода. Къртиците бяха изпълзели от дупките и смъртта ги беше застигнала както са ровели рохката пръст, за да тръгнат отново, с всичка сила назад. ОБРАТНО!

Надолу стада елени бяха измрели, както са тичали, просто в един миг се бяха подгънали колената им и бяха рухнали сред тревата и непрекършените докрай клони сред гъсталака. Животните не можеха да полудеят и за това умираха. А за хората лудостта беше се превърнала в изход, в оцеляване. Но какво оцеляване е това? Водовъртежите на реките носеха мъртви тела на риби един незапочващ и незавършващ никога кръг… Психонеутронният взрив беше непосилен за животните, но какво беше станало с хората?

Доловете бяха потънали в мърша, но нито лешоядите, нито гарваните се мятаха над тях, защото и те бяха нападали мъртви. Само някаква сянка на орел се стрелна веднъж-дваж, може би само до него не беше стигнало унищожението… Надолу тревите ставаха все по-жълти и по-жълти, пресъхнали, преди да избуят дори… Някъде из усоите потънаха козите от стадото и нито вик, нито врещене се чуваха из баирите и пущинаците. Само от време на време вятърът довяваше миризмата на мърша и някакъв особен болезнено сладникав вкус на гнило, на изгорели от огън листа, на бадеми, всичко това странно примесено, тежко, непосилно за вдишване.

Трупът на Мария гниеше, но козата въобще не обръщаше внимание на смъртта, заета с детето, със сладкия допир на устните му до напращялото й от зелените треви и листа виме.

III.

Само тази коза не напусна пасището, научила се да кърми детето. Тя не се делеше от егрека, от поляните наоколо. Пасеше съвсем наблизо, напрегнато наостряше слух при срутването на камък по сипеите или при по-силен повей на вятъра, при някакъв глух и далечен шум. Като че ли нещо се срутваше някъде издъно. После продължаваше да къса вейки от клоните на дръвчетата, да се изправя на задните си крака, за да достигне листата по връхчетата на слабите, едва израсли фиданки. Веднъж се мярна сянката на орел, но много далече, встрани и самотна в безкрайната пустота. Чуеше ли плача или проскимтяването на детето, бързо свърваше на една страна и мъдро поклащайки глава, преживяйки бавно, идваше в егрека. Бутваше портичката от вършини с глава, проблейваше и плачът на детето стихваше. Тя се завираше в ъгъла, където сред сеното, слузта и засъхналата кръв от раждането се беше сгушило наедрялото вече телце на новороденото. Устните му сами намираха зърната на вимето й и то жадно пиеше. Задъхваше се от нетърпение и глад, в очите му започна да се прокрадва смях, някаква светлинка, необяснима и самородна като самото слънчево греене. То вече виждаше, протягаше ръцете, разперваше пръстчетата си и обгръщаше внимателно и нетърпеливо топлото виме. Притискаше го към устните си, едва появилите се зъбчета го гъделичкаха, но козата не изпитваше болка, а само една необяснима и почти непосилна сладост.

След време детето започна да се повдига едва-едва, опитваше се да се изправя, в гърлото му напираха някакви звуци. Получленоразделни, нечленоразделни, но животното разбираше, че то изразява своята благодарност. Че всичко това е нежност, любов, а може би и нещо повече…

IV.

Козата бдеше за малкото, както за собствената си рожба не би тръпнала. Лягаше до него, топлеше го в студените пролетни нощи с корема си и като че ли се опиваше от тази оскъдна бебешка топлинка, от мириса на човек, но друг някакъв, не какъвто беше виждала и беше усещала до скоро. Това беше някакво сладко ухание — топлина, мляко и несвършващ сън едновременно. Мирисът на детското тяло като че ли я подлудяваше в пролетната омая.

Веднъж, стреснала се в нощта от бурен повей на вятъра и разхлопаните дъски навън, козата скочи, оплете краката си в навита от здрави конци връв или тънко ремъче с някаква муска накрая, провесена през врата на детето. Тя усети, че малкото го заболя, усети с цялото си същество, преди то да пропищи.

После детето плака до сутринта. Плака с горестен и нестихващ плач, вятърът виеше навънка, дърветата привеждаха клоните си почти до земята — като при земетресение, звездите студено светеха през разпилените на едно-две места неравномерно натрупани наръчи слама на покрива.

Детските гърдички се тресяха от хрипове, то се задушаваше от плача, както не му достигаше въздух в първите дни след раждането, научило се вече да притиска меките си устни към вимето на козата, за да утоли глада си с млякото й. И сега така плачът не му даваше сили да си поеме дъх.

Козата тъпчеше неспокойно наоколо, катереше се по разпръснатите сухи вършини и по изоставените отдавна, потънали в паяжина ясли, но не се отделяше от детето.

Така осъмнаха…

Вятърът стихна. Заваля топъл пролетен дъжд…

V.

Необяснимо защо, но най-простото на света се беше превърнало в най-странното негово изживяване в детството. Дъждът!

Кои дъждове, в коя година, през пролетта, лятото или есента; когато проходи или години подир това, не знаеше. Сякаш това беше един-единствен дъжд в детството, в целия му живот!

Голото детско тяло беше застанало с вдигнати високо нагоре ръце на поляната сред безбрежната пустота на планината. Тревите се огъваха от полъха и зноя, носеше се дъхът на озон, на прашни треви, на зреещ някъде, като че ли в самото небитие, хляб. Детето не знаеше тогава какво е хляб, но този мирис пронизваше цялото му същество. В гърлото му напираха звуци. Възторжени крясъци се отронваха от крехкото му телце, виеха се светкавици в тъмата и синкавата немота на небето. Все по-ниско пропадаха облаците. Валеше дъжд и миеше тялото му, свличаше от него отдавна засъхналата кръв, слуз, влагата, с която козата беше изблизвала телцето му, солта от кожите, с които го затрупваше в снеговете.

Всичко от него измиваше бавно водата. Ослепителното детско телце потъваше бавно в тревите, в гръмотевиците, в дъжда и сякаш се раждаше отново, изплуваше над тях, когато стъблата им се слягаха от дъжда.

Това беше първото нещо, което запомни от детството. Всяка пролет заставаше голо под дъжда и като че ли запаметяваше така нещо, което е било преди въобще да може да помни. Дъждът!… Голото детско тяло полегатите топли струи, водата, разпръсната на сребристи, звънтящи нишки. Целият свят и дъжда. Безкрайните пасища, облаците, тревите, яростното небе, дъждът. И дъхът му, стихнал на устните, замиращото от вълнение ехтене в гърдите, от изнемога, от нежност и страх…

И неспирно валеше дъжд. Като някакво бавна, безкрайна, велика музика. Сякаш целият свят беше една катедрала.

После бавно затихваше всичко и дълго ехтеше в душата му. Всеки стрък, като че ли беше един звън. Всяка капка вода, всяка прашинка пръст.

VI.

С бясна сила дрънчаха трамваите. Момчето набута козата на платформата сред тълпата от хора. Никой не му обърна внимание. Някои крещяха, ломотеха, други плачеха или гледаха встрани с втренчени погледи, без нищо да виждат, без да помръдват от местата си. Вече беше свикнал със сбиванията, крясъците и неистовата музика. Ходеше, където го повлече животното, накъдето ги понесе тълпата. Най-напред се уморяваше, усещаше задух в гърдите, завиваше му се свят, но постепенно свикна. Жаловитото блеене на козата се сливаше с виковете и грохота, с истеричните писъци и смях.

Трамваят летеше вече по пуст булевард, стана по-тихо, светлините и ехтежът на някакви ужасни ритми постепенно оставаха далече назад. Полудив кон пробяга покрай стъклата. Някой извика след него, запищяха спирачки. Мотрисата намали ход, разрошеният мъж, който я караше, се полуизправи на мястото си, огледа хората и с див писък скочи през отворената врата, като преди това натисна бутона и тя шумно се затвори след него.

Колата постепенно все по-бързо усилваше хода си… За миг-два се мярна възторженото му лице под прозорците, неистовата му радост изпълни с крясък небето, сведено над града, побиращо го в себе си с неразгадаемото си вечно безмълвие. Чуваше се само усилващият се ритъм на железните колела на трамвая по нанадолнището.

Пътниците в колата викаха, блъскаха се, в някои се пробуждаше бавно страхът, други крещяха от дива ярост, очаквайки бавно, непредвкусвано удоволствие, имаше и безмълвни и неми жени и старци, деца, които повдигаха само погледите си и втренчено се вглеждаха в тъмнината пред летящия по стръмнината трамвай.

Момчето бързо мислеше какво да направи, задърпа козата, но и този път нейният инстинкт и непреклонност се оказаха по-силни от неговите. Момчето нави въжето около ръката си в блъсканицата от хора, затегли животното с всичка сила, но то не помръдна. Отвънка летяха нацъфтели дървета, кестени, мяркаха се за миг край стъклата, вееше вятър и се вдигаше на облаци прах и ситен пясък зад колелата. Мъжете се загръщаха в избелелите си, разноцветни парцали, с които се бяха облекли. Разнородни остатъци от якета, ризи, сака. Жените се гушеха една в друга. Някои се опитаха да скочат през широко разтворените задни врати, дълго ехтяха в здрача ужасяващите им писъци от счупените при падането на пътя ръка или крак. Други не се престрашиха вече…

Железните колела кънтяха все по-монотонно и все по-бързо. Чу се грохот на разтрошени тенекии и разсипани на пясък стъкла. След това изведнъж избухна пламък, понесе се остър дим. На някаква пресечка колата се беше блъснала в изоставената от ватмана си мотриса. Трамваят се залюля, разтресе, но продължи по наклона. Светлината от огъня постепенно изчезна по пътя, закрита от силуети на сгради, размахали клоните си дървета, порутени тухлени зидове, ронещи се стени и фасади.

Момчето се притисна в треперещото тяло на животното и топлината му го успокои за миг, някаква струна като че ли се прекъсна в него и то заплака без глас и без звук. Това беше плач-онемяване, плач-насилие.

Отново изплуваха светлини под небето, огромни гирлянди от лампи потрепваха по него. Мярна се ярка, цялата остъклена сграда. Колата се наклони рязко, железните колела засвириха пронизително, все пак тука беше съвсем равно и скоростта беше малка. Трамваят се завъртя в кръг, стигна отново началото на колелото, където свършваше линията, след това разкъса релсите и потъна в меката пръст. Всички изпитаха див възторг от края на това пътуване, втурнаха се навън и продължиха пътя си. Момчето стоеше на пода, притиснало с тялото си козата, забило изподрасканите си колене в стомаха й. Покоят го изпълваше постепенно с бавно и мъчително тържество. Тишината като че ли му връщаше всичко — детството и смеха, и болката. Плачът му отдавна беше престанал.

Стояха дълго така в преобърнатия трамвай, сред изпочупените стъкла на пода, хартии, огризки от ябълки и кори от банани, смачкани кутии цигари, пепел и прах.

Животното и детето се надигнаха едновременно, без никой преди това да даде знак, че трябва да тръгнат нанякъде.

Спряха се под звездите. Козата заскуба тревата и храстите, момчето отпусна въжето, седна на олющената и прогнила пейка и се загледа в пространството. Небето бе празно и нямо като око на слепец.

… На тълпи прииждаха хора и потъваха в грейналата зала в дъното на площада. Виковете бяха далечни, странни и свръхвъзбудени, но дори и нечленоразделните звуци, хихикането и мученето на хората, неразбираемите скандирания и викове го привличаха повече от потъналото в немота небе, от глухия полъх на вятъра, от безмълвието на голите дървета наоколо…

Стана и провлече краката си по асфалта, козата покорно тръгна след него.

VII.

Их не знаеше накъде да върви. Краката му сами го водеха. Сля се с тълпата отново, потъна в нейните крясъци, викове, скандирания. Лудостта й не можеше да го завладее, само страх свиваше сърцето му. Подчиняваше се не според волята си на нейната власт, на начина на живот тук. Козата не се опъваше, а спокойно вървеше до него. Их едва я опази, на няколко пъти искаха да му я вземат. Той обгръщаше с ръцете си врата й и така се мяташе в праха по земята след нея, плачеше, викаше, блъскаше ги с юмруци, докато го оставеха на мира.

Тази вечер като че ли целият град се беше изсипал на този площад. Огромната остъклена сграда светеше, имаше овехтели плакати, афиши, едри, голи мъже с кори на коленете, стъпили на ролкови кънки, размахваха във въздуха кожени ръкавици. Светваха и угасваха червени букви: „Ролейбокс, ролейбокс, ролейбокс!“ Това беше някаква непозната за Их игра, щеше да се проведе супермачът между шампиона и претендента за титлата по бокс на ролкови кънки. На момчето му беше безразлично всичко това, но тълпата го влечеше, нямаше къде другаде да отиде в настъпващата нощ и спокойно и бавно си пробиваше път сред хората.

Влязоха в залата, седна високо горе, на последния ред, да не пречи с козата на другите, имаше още незаети редове, но непрекъснато прииждаха все по-възбудени и трескави мъже и жени. Светлината и прожекторите заслепяваха момчето, усети задух и един особен страх в гърдите. Козата го гледаше кротко и не смееше да помръдне.

Неистовите викове и оживлението нарастваха, френетичен възторг обземаше залата.

Ролейбоксът беше някакъв изроден спорт, странно и нелепо съчетание между каране на ролкови кънки и бокс, съчетаваше комичната безпомощност и еквилибристика с жестоките удари по лицето и тялото, които отпращаха във въжетата на ринга ударения след бясното засилване с ролковите кънки. Понякога на тях увисваше и безпомощното тяло на този, който нанася удара. Рингът беше по-голям от ринга на боксов мач, подът беше гладък и лъскав, въжетата — по-високи и по-гъсто преплетени.

Виковете и крясъците избухваха от всички страни. Групи скандираха имената на шампиона и претендента. Неистово свирене пронизваше въздуха. Козата се сгуши до стола, притисна главата си в тялото на момчето. То я погали и продължи да оглежда с трескавия си поглед жените с посивели устни, с предизвикателен грим или без нищо излишно по устните и лицата си, с късите прекалено поли или замитащи земята дрехи, мъжете с безумен блясък в очите. Вееха се дрехи и шалове, окъсани кърпи, заменяха знамена на някакви несъществуващи вече спортни клубове. Един странен битпазар на духовната нищета и пустота. Нищо друго не интересуваше тълпата, тя беше жадна за зрелището, вече нищо не можеше да спре бесния й възторг…

Светлините загасваха. Само рингът остана осветен от огромните прожектори. Появиха се двама едри мъже е кожени ръкавици и ролкови кънки на краката си. И още един човек в бяло. Те дълго поздравяваха стигналата до пълна възбуда тълпа, после застанаха всеки в своя ъгъл в очакването на гонга. Их за първи път виждаше нещо подобно. Виеше му се свят от изнемогата и глада, от задушния въздух.

Гонгът отекна. Шампионът направи само едно движение напред и рязко се завъртя встрани, претендентът налетя с всичка сила, размахал ръкавиците си, но само докосна рамото на другия мъж, с последни усилия се обърна с гръб към въжетата, успя да се оттласне от тях и посипа серия от удари в тялото на противника си. От сблъсъка след това и двамата се строполиха на земята. Човекът в бяло ги спря, те се изправиха и отново се впуснаха в бясна гонитба по излъскания като стъкло подиум. Един удар на шампиона намери брадата на съперника му, кънките го понесоха към въжетата, той не можеше да се спре и се свлече на пода с безпомощно размахани ръце. Залата побесня от възторг, неистово свирене с пръсти заглушаваше всичко друго.

Сблъсъците и ударите следваха един подир друг. Инерцията и скоростта правеха тежестта на юмруците многократно по-голяма. Боксьорите не усещаха почвата под краката си, кънките ги правеха на моменти почти напълно безпомощни. Само моменталното изместване на тялото и предпазването от налитащия боксьор беше достатъчно, за да се оплете противникът му във въжетата и там да бъде пребит от бой.

Виковете и напрежението наоколо обезсилваха все повече момчето. Объркваха го безсмислието и лудостта на всичко наоколо. Боксьорите бяха потънали в кръв, лицата и телата им бяха разранени от ожулванията на въжетата, от ударите и паданията. Их въобще не можеше да проумее смисъла на играта, стоеше свит и мълчалив на мястото си, край него скачаха, прегръщаха се, по трибуните непрекъснато ставаха сбивания. Добре че никой не го закачаше и не му обръщаше внимание. До края оставаше много време, през почивките инжектираха играчите, сменяха им превръзките и лепенките по лицата, поливаха ги с вода. После отново гръмваха викове в залата и всичко започваше отначало.

Момчето не можеше да се измъкне оттук, навсякъде беше претъпкано с хора, нови тълпи прииждаха отвън, задушаваше се, едва потискаше спазмите, които се надигаха от стомаха му от отвращение, от капките кръв по блестящия под на ринга. Опря нежно лицето си до животното, прегърна го с две ръце и свил се така, се унесе в мислите си. Не искаше нищо да чува. Може би плака преди това, а може би сънува, че някога е плакал.

Когато отвори очи се беше разсъмнало, цялата зала бе опустяла, от отворените широко врати духаше вятър и носеше стари хартии и пожълтели, разкъсани страници от вестници. Козата се катереше по столовете, завираше муцуната си под тях, налапваше захвърлените по пода хартии. Бяха сами, напълно сами в огромната зала. Отвън заваля дъжд. Въздухът стана по-свеж и чист…

VIII.

Их беше наречен така, когато слезе от планината. Той не можеше да говори. Всичко тук му се струваше причудливо, необяснимо. Носеше някаква дреха като наметка, привързана с лико, със сандали от лико, с дълга прибрана също с лико коса. Нямаше нищо причудливо в дрехата му, но в началото непрекъснато го блъскаха, дърпаха с необяснимо любопитство и присмехулна наглост. На всичко това той отвръщаше с едно: „Их-х-х-х-х!“ И това беше онемяване от учудване, беше възхищение или смут. Той изразяваше всичко само с една въздишка. Тази частица дихание, изтръгната от гърдите му, побираше всичко. Хората хихикаха край него, смееха се и го сочеха с налудничава добронамереност или снизхождение:

Их-х-х-х! И-х-х-х-х-х! Их-х-х-х-х-х!

Така си остана завинаги. С това име-въздишка, с това име-вопъл, дихание.

Свикваше с всичко. Вървеше опиянен и непрекъснато смайван от нещо по улиците и площадите. Спеше край големите замърсени фонтани, теглеше козата със себе си. И във всяко спречкване, на всеки въпрос отвръщаше със своето единствено: „Их-х-х-х!“

Целият свят за него беше в това: „Их!“

IX.

Козата опъна въжето, стегнато около ръката на Их, после то се отпусна, провлече се по земята. Животното се върна назад и стопли с диханието си лицето на момъка. Их отмести погледа си, вперен в една точка, малко под незагасените няколко прожектора в свода на остъклената до покрива сграда. Разсипа се слънце навън, освети пространството около козата и детето. Пластмасовите столове бяха празни, нямаше никъде никой. Момчето се надигна бавно и тръгна подир козата, възбудена от отминалата наскоро буря, от ярката светлина и чистия въздух навън.

Беше топла и мека пролетна утрин. Плочите и асфалтът, тревите и металните ограждения светеха от чистота и хлад. Светлината, прозрачният въздух върнаха на момчето някакво късче от детството, от планината. Далече плуваха облаци. В клоните на дърветата цвърчаха новородени птици. Стрелкаха се лястовичи крила…

Настани се на кръгла масичка на тротоара пред малко бистро. Взе си мляко и кифла. Беше приседнал, свит на ъгъла на жълт стол с още неоттекли се капки дъжд. Отпи глътка, още една. Заведението нямаше собственик, както повечето места за хранене, магазините. Всичко бе безумно занемарено и прашно. Коли доставяха каквото има, когато се случи. Их случайно беше попаднал, когато за днес още не бе опустошено всичко. Млякото беше студено. Их сам си го приготви от пакетчето прах. Не се засити с кифлата, но остави един-два залъка, доля си вода във вече разбитото мляко и допи до дъно чашата, като топеше залците едва-едва. Обикновено се хранеше с млякото от козата, така бе свикнал от раждането си още, но необяснимо защо тука, в града, му беше неудобно, изпитваше някакъв странен свян да пие направо от топлите й гърди. Сега тя скубеше между плочите на тротоара стръкове избуяла от пролетните дъждове трева, буренака, повехналите тук-там листа.

Их мислеше да си тръгва вече, когато видя странно слаб, висок възрастен човек, с дълго черно сако. Костюмът му беше изгладен, закърпен грижливо на едно-две места с парчета от същия плат. С книга в ръка, дрехите висяха свободно на раменете му. Около русите, пепелявобели коси като ореол светеше периферията на стара, стара черна шапка.

Их се беше надигнал вече от мястото си, но неволно приседна обратно. Човекът със светнало от щастие лице се приближи до масата, помоли учтиво да седне. Момчето направи широк жест с ръка. Мъжът се ръкува с него, наведе се над ухото му и прошепна:

— Мен!

Их се усмихна неволно и каза своето име. Заговориха изведнъж, спонтанно и бурно. Някакъв извор като че ли се отключи в гърдите на момъка изведнъж. Разказваше за въздуха, за водата, дъжда, който беше отминал току-що, за дърветата, за птиците.

Мъжът го гледаше с тъга и учудване, с надежда и радост като че ли. Стана ли дума за птиците, той неочаквано се преобрази, забрави всичко друго, само тъга остана в лицето му:

— Птиците, птиците… Тук беше препълнено с птици, с деца и птици, тук не можеше да пристъпи човек от птици. Децата не смееха да навлязат навътре в площада, макар че птиците не се плашеха от тях. Ронеха им трохи… Господи, но защо не им хвърлим трохи сега…

Отмести с рязко движение стола, затича се към стъклените рафтове, откри суха пречупена кифла и щастлив се завърна. Започна да стрива трохи с ръка и да ги хвърля наоколо…

Птиците все още не смееха да се приближат…

Мен се натъжи. После се наведе към Их и едва чуто прошепна:

— Вече никой не помни птиците… Никой! — почти просъска той. — Само аз, разбираш ли?… Само аз!

Отдръпна се от лицето му, погледна го с трескав, изпитателен поглед и сложи заклинателно пръст на устните си.

X.

Козата се беше отдалечила сред тревата на запустяващия и стихнал площад. Тържествено светеха стари сгради с измити от дъжда стъкла. Някой, незабравил ритъма на камбанния звън, задърпа въжетата под камбанарията на бялата църква. Тя беше над притвора, колоните закриваха тялото на човека, виждаха се само повдигащите се боси пети. Камбаните ехтяха тържествено. Може би някой си спомняше празник. В един миг петите се отлепиха от земята и се вдигнаха високо нагоре като крачката на птица. После отново тупнаха на земята. Пак се вдигнаха и пак тупнаха…

Камбаните биеше дете.

Птиците се стрелкаха разтревожени във висинето.

Крилата им тръпнеха от изнемога и страх. Пръскаха се и се сбираха на ята отново. После долетяха в пръстта край дърветата. Приближиха се до масата с момчето и стареца. Мен протегна ръка, посипа две-три, цяла шепа трохи. Птиците пристъпиха още по-близо до тях…

Най-напред едната клъвна троха, после останалите изведнъж се скупчиха около нея. Човките им забарабаниха по земята като по коремчето на детски барабан…

Щастливият крясък на Мен процепи въздуха.

XI.

Мен посипа в шепата си пакетчето мляко на прах, наля вода в ръката си и внимателно размеси утайката, разклащайки като чаша свитата си длан.

Их гледаше смаян, разтревожен от нещо. Мен се наведе отново и му прошепна: „Така никой няма да ме отрови!“ И притисна пръст към устните си. Рязко изпи млякото, което се стичаше на едри капки между притиснатите му пръсти, изми си ръката на струята вода от чешмата и рязко обръщайки се, потъна в тълпата… Може би съжаляваше вече, че някой е узнал тайната му.

Их сви недоумяващо рамене.

XII.

Все по-често търсеше покрайнините, където тревата и зелените вейки, дърветата превземаха всичко. Не можеше да си обясни какво го задържа тука, в града. Блясъкът, опустошението, запустелите сгради, хаосът или безброят от хора. Сред тълпите се чувствуваше по-сам, отколкото в планината. Не съзнаваше, че има нужда от тях. От самата лудост дори, от ръкомаханията им, от думите…

Вървяха бавно под сведените клони на дърветата в парка. Растенията също бяха засегнати, но, изглежда, се възстановяваха по-бързо. Както птиците и животните. Избиваха пъпки, имаше цветове и бледи листенца.

Их легна в тревата и се пренесе под облаците, сред късащите се вълма на мъглите в планинското пасище, в поляните и безкрайната волност на тъга в детството. В самотата си. Понякога се нуждаеше от нея със същата сила, както се нуждаеше и сега от лудостта на многолюдните тълпи.

Спомняше си как се носеха облаците и мъглите над пасището, как се късаха и как проблясваше слънцето, ведно с размахването на ръцете му. Как гористото място с храстите, стъблата, изгнилата шума изведнъж изчезваше и му се струваше, че никога не е съществувало, потопено в млечната немота на мъглата. Направил само няколко крачки, изведнъж се отзоваваше като че ли в съвършено друг свят, в друго време, в друго пространство, на друга планета. Красотата на блесналото от слънце късче земя, влажните клонки, едва трептящите листа го заслепяваха и той затваряше отново очи, сякаш искаше мъглите да се върнат отново, за да разбере повторимо ли е наистина нещо на този свят.

Стоеше онемял миг или два. После всичко изглеждаше още по-красиво.

За миг се прокрадна отново това чувство в него. Легнал на пробуждащата се пръст, сред тревата и влагата на есенните листа. Затвори очи… Не, не беше същото…

Почувства глад… Захладня… Намери козата и бавно тръгнаха към града.

XIII.

От много-много години беше престанало строителството на църкви. Още преди взрива. Но сега, в хаоса, в лудостта се намираха и пари, въобще означаваха ли парите нещо, но намираха символи, знаци, предмети, храна, плодове, вино, животни се колеха за зидари и майстори. Никнеха храмове като гъби. Малки, тържествени, бели. С камбана и свод, бели отвън и отвътре, еднокуполни, взели само един или два мотива от класическата раннохристиянска базилика. Направени от панели и малък свод, просто — небе и земя. С кътче за изповедника. Това бяха църквици само за изповед, за клокочещите направо от гърдите им думи. Никой не проповядваше в тях, там не се извършваха погребения, сватби, само се трупаха луди тълпи пред изповедника. Чакаха с часове и изприказваха на околните всичко, докато стигнат до него. Никой не слушаше никого. Тези църквици-изповедалници населиха целия град. Никнеха на късчета от площадите, направо на тротоарите, сред парковете, тревата. Бели, тържествени. Без икони и дърворезба, нямаше време. Изповедниците мълчаха, отронваха „не“ или „да“, изповядваха себе си.

Их също се нареди някаква сутрин накрая на дрипавата, крещяща тълпа. Притисна козата до себе си, блъскаха го, ритаха го, късаха дрехите му, за да не влезе с козата, но момъкът не отстъпи. Въведе я бавно, с достойнство премина през прага и коленичи пред пастора. Прошепна, преди той да заговори:

— Не разбирам защо птиците не кълват трохи от ръцете на хората?

Лицето зад дървените решетки го гледаше строго и грозно.

— Не разбирам защо! От трохите се ражда камбанен звън. Целият свят звъни, когато политат птици. Когато кацат тревите и докосват земята.

Лудият зад решетките впи ръцете си в дървената преграда, започна да се тресе, да крещи:

— Какво съм виновен? Какво съм виновен? Не мога повече, не мога!…

Заблъска лицето си в дървената стена, пречупи талашитената преграда, лицето му беше цялото в кръв, ръцете му бяха в рани…

Их понечи да се прекръсти. Не, той само стисна пръстите си, като че ли в тях имаше молив и се боеше да не го изпусне. Или просто бе стиснал едно житно зърно, една троха за птиците с петте пръста на дясната си ръка.

XIV.

Хранеше се където намереше и с каквото намереше. Някои от фабриките работеха. Там, където имаше непрекъснати производствени процеси, самата работа, самият труд, като вековечен инстинкт бяха приковали хората на работните им места и те въпреки хаоса, опустошенията, лудостта идваха тук, сменяха се с други, ако и те се бяха застояли, и с привични движения вършеха всичко както преди. Някои от административните и организационни звена също работеха на този принцип. Идваха служители или държавници в кабинетите си. Вяли, уморени, по навик. Правеха опит да установят контакт с други по-далечни или по-близки краища на света, но нищо не се получаваше… Някои остаряваха и умираха, ставаха аварии и цели линии излизаха от работа. Загиваха хора от непредпазливост и неспазване на правилата за охрана на труда. Погребваха ги всички, които работеха заедно с тях, като си припомняха смътно ритуалите при изпращането завинаги на близък човек. Странни бяха тези събирания, тези неми минути, но и самата смърт като че ли връщаше нещо от светостта на човешката памет.

Имаше хора, които въпреки всичко работеха, дори чувствуваха глад за работа. Парите не съществуваха, бяха се обезсмислили, заплати нямаше. Но хората се хранеха в заводите, доколкото можеше да се намери храна, в кухните все още имаше някой, който също преживяваше там. Това, което произвеждаха поточните линии, се трупаше нахалост в дворовете, заливаше околните улици и площади. Влаковите композиции го отнасяха в неизвестна посока, носеха суровини, понякога докарваха нещо съвсем ненужно, след време го отнасяха другаде. Работата, производството на нещо беше като някакво странно свърталище, там можеше да се спи, беше топло, имаше често храна. И това беше достатъчно, за да идват все повече мъже и жени, скитници, любеха се из складовете, в огромните хангари с натрупани в тях тежки и лъскави найлонови чували с амониева селитра, изхвърляни безспир от лентата. Веднъж товарачите намериха разсъблечени момче и момиче върху един от най-високите редове, сред топлата още амониева селитра, под самия потънал в прах таван на склада. Бяха заспали така, с полузаметнати дрехи, съблечени и щастливи. Може би от умората, от изтощителния и съвсем безсмислен труд през нощта…

Странно, но чувството за свян продължаваше да съществува. След седмица-две момичето и момчето по силата на някакъв патриархален и властен зов, дошъл като че ли отвъд времето и пространството, се ожениха в запустялата стара църква на края на града. Всичко беше посивяло и тъжно, но и странно тържествено в същото време. Неколцина мъже и жени бяха застанали неми в полуздрача, допрели рамене, притиснати един в друг като стадо. Свещите тържествено светеха. После се чу камбанен звън, пламъчетата в сбръчканите ръце потрепериха. Мятаха се птици в синевата навън. Едно дете се спускаше и вдигаше по въжето, петите му тупваха на земята, допираха се за миг и пак се вдигаха във въздуха. Като дихание, като късче човешка душа се мяташе то на долния край на въжето. А горе, в небето, ехтеше звънът на самата детска душа. Тя се разпиляваше от радост и щастие като стъклен прах в кристалния въздух.

Животът си продължаваше. Раждаше вече и своите празници, а те — своите нови скърби и радости.

Их се хранеше където намереше, с каквото намереше. Всеки ден сутрин минаваше през бистрото, където срещна Мен, но старецът не идваше. Пиеше чаша мляко, ако имаше. Оронваше късче от сухите кифли, ако някоя товарна кола беше докарала.

Веднъж се мярна приведената слаба фигура на Мен, но когато зърна момчето, той кривна встрани и се изгуби сред хората. Их се затича, задърпа козата в навалицата, напусто. Мен беше потънал като че ли вдън земя. Сякаш се страхуваше от момчето, от думите, които сам му беше казал.

Их се отбиваше всеки ден на това място, сядаше вън, до малкото бистро, понякога идваше и сутрин, и след обед, но не само заради Мен, а заради птиците, които преди много време, вземали трохи от ръцете на хората. Идва и заради онзи тържествен камбанен звън, който не чу повече, но пробуди нещо в неговата душа до дъно. Той не знаеше, когато чу камбаната, че там, в църквицата, е имало сватба. Запомни повдигащите се във въздуха пети на детето, тежкия меден звън, разпиляващите се под небето крила на птици.

Птиците, ах птиците! Их се сети отново за тях, затърси в джобовете си трохи, намери коричка хляб, стри я между коравите си ръце и зачака да приближи до площада някоя самотна и тъжна птица.

Долетяха няколко гълъба едновременно. Просто тупваха на земята, вдигна се прах под крилата им. Унили пристъпваха, клъвваха някой изсъхнал и блед стрък трева… Их нетърпеливо разтвори пръстите си, забарабани по масата. Птиците приближаваха едва-едва към Их. Те не го забелязваха, сякаш не съществуваше. Като че ли беше някаква странно избуяла насред площада фиданка, нежна и жилава, с разперени клони. Ръцете му бяха сухи и слаби.

Их не смееше да замахне. Предпазливо посипа трохите. Те попадаха на пръстта, сред мъничките като магарешки копитца павета на площада. Единият от гълъбите си откъсна бледо стръкче трева, после започна да сбира трохите. Скупчиха се и другите птици. Их трескаво търсеше в джобовете си трохи, боеше се с припрените си движения да не изплаши птиците. Намери няколко зърна жито в джобовете си. Птиците почти бяха дошли по ръцете му. И в този миг се чу пронизителен, тържествуващ, безумен вик:

— Их! И-и-и-х-х-х!

Беше Мен.

Птиците отлетяха с писък далече.

Старецът приближи задъхан от радост. Сълзи на щастие и благодат се стичаха по лицето му. Носеше къшей от пресен хляб, протегна ръка да погали козата и след това започна с безкрайна нежност и доброта, коленичил пред нея, да й дава от хляба.

Их беше щастлив. Тъжен и радостен едновременно, смаян до сълзи от досега с птиците.

Старецът го заговори. Нежността и добротата, полегатите лъчи на слънцето като в икона, процеждащи се пред белите купчини облаци, като че ли бяха изтрили завинаги налудничавия блясък в неговите очи.

Изправи се, погали отново козата, после седна спокойно и бавно на стола. Тежкото му тяло се отпусна удобно, той гледаше далече, далече пред себе си, прострял ръка на масата.

Тогава видяха момичето и момчето. Щастливо прегърнати, едва докосваха крайчеца на устните си, целуваха по някакво късче от лицата и телата си сред свлечените на гърдите им дрехи. Те висяха свободно, широко около силните им тела. Позамургавелите вече от мекото пролетно слънце гърди на момичето се откриваха, но то не вдигаше ръка да заметне дрехата си, не мислеше да ги прикрива от никого.

Та нали всичко край тях, а и в тях е отвъд лудостта. Дори тяхното щастие, дори любовта…

Старецът вдигна ръка и с почти библейска строгост посочи момичето и момчето:

— Те се ожениха. Помниш ли? Тогава за пръв път забиха камбаните. Тогава… За първи път… Аз помня… Аз помня… Само аз помня.

И пак постави пръст пред сключените си устни, сякаш прошепваше някаква странна, небивала тайна. В очите му имаше прежната мъка и лудост, прежната изнемога…

— Само аз помня! Само аз помня птиците… Звъняха камбаните, а лястовиците летяха навсякъде, крилата им се мятаха, мятаха, мятаха…

И камбанен звън помня!…

После се вгледа трескаво и със сгърчено от безпаметността си лице, от забравата го болеше вече, в очите на Их.

— А ти за първи път нахрани птиците. И това ще запомня. Аз помня всичко!…

Помълчаха малко, след това старецът едва чуто прошепна:

— Ти ще нахраниш звъна на камбаните!

Недоумяващ нещо от своите собствени думи, Мен дълго и в транс клати глава. И не спираше да си шепне:

— Как може да се нахрани камбанен звън, как може да се нахрани камбанен звън?…

Това изречение той повтаряше непрекъснато. Ту усилваше гласа си, ту стихваше, шепотът замираше на устните му, но той продължаваше да говори.

Момичето и момчето се свлякоха край фонтана направо на мрамора. Тялото на жената светеше ослепително матово и налято от зной под лъчите на слънцето, които постепенно се стопяваха, чезнеха в небосвода.

Их не откъсваше очи от налятото тяло и силните форми на легналата на още топлия мрамор жена.

Мен бавно отмести стола си и тръгна прегърбен и сам в далечината.

XV.

Навярно подир смъртта си всички животни отиват в рая. Всички птици отлитат в рая. Навярно в рая растат и никнат житата, дърветата и тревите, когато умрат, поникват отново в рая…

Това си мислеше Их, теглейки козата за въжето през врата и стъпвайки заедно с други по прашните пътища, прекосявайки запустели поляни, ниви и пасища… Вървяха през бетонни шосета, през широки, пропукани, прашни асфалтови магистрали.

Започваше пролетното преселение сред полята. Градовете опустяваха, дните вече бяха дълги и топли и всички отиваха в нивите, край реки и поляни, в плодните тежки полета да търсят храна…

Настъпваше безгрижно и волно лято. Настъпваше време на ситост, на блудство, на топли нощи и дни с дъх на сено, ухания на треви, на мачкани от тела на мъже и жени буйни, високи стъбла. Настъпваха дни на волност и свобода. Свобода повече, свобода даже отвъд лудостта.

Их вървеше припряно, погалваше от време на време козата, следваше другите, помъкнат от общата им възбуда, от опиянение, от надежди и слабост. Крещяха, викаха, ръкомахаха. Блъскаха се, притискаха се един в друг мъже и жени. От време на време изоставаше някоя двойка, свличаха се в тревите край пътя и се любеха там… А тълпите вървяха, вдигаха прах под петите си, стриваха в пръстите си уханни стъбла, едва наедрели пъпки и утоляваха дългия глад и студ до тези дни. Телата им се пробуждаха, пробуждаха се душите им. Присвиваха се стомасите, беряха див лук и лапад и очите им засияваха от лудост и слабост. От глад.

Мнозина не продължаваха. Оставаха край първите по-сочни ниви, пасища и градини с ябълки, диви треви, овошки край праха на автострадите, край ягодовите и малиновите посеви. А цъфтяха дърветата както единствено може до края на този свят да цъфти човешка душа.

Их за първи път отиваше на пролетните пасища, за първи път отиваше сред ситостта на лятото, ведно с тълпите, така както в градовете след неутронния взрив ходеха всяко лято. И така оцеляваха сред полята и пасищата, при дърветата. Като стада, като растения, като дъждове и облаци, като вода…

Сливаха се тълпите от хора със зеления необят, със ситостта. Лудостта им не стихваше, но за Их всичко това беше ново, чудно и непознато.

Мен се мъчеше да върви до него, да не изостава, козата теглеше момчето встрани от пътя, за да не го завлекат в ракитите луди жени, грозни и хубави. Зад някакъв хълм или синор в земята. Их не можеше да избере жена, с която да насити силната си и жилава от козето мляко снага. Тази жена трябваше да бъде свята, неприкосновена, няма и непозната. Тя трябваше да зачене не от тялото, от душата му.

Мен му говореше непрекъснато. И в неговите думи имаше все повече плахост и все повече щастие. Лудостта го отнемаше от света (един цял свят не може да полудее) и той си отиваше и дори в лудостта разбираше, че е точно така. Спираше, хващаше се за сърцето, но устата му бълваха думи, изтласкваха ги сякаш с пръстите си, с юмруците си, с преплетените си през корема ръце, притискаше ги, за да ги изтласка оттам, за да изкара въздуха от себе си, диханието. Каквото и да излезеше от устата му — дъх, шепот, стенание, — то щеше да каже нещо на Их. Мен помнеше! Да му обясни, да му възвърне. Нещо от целия свят да възкреси.

Старецът Мен не искаше да се откъсне от Их и разбираше, че само думите му, само говорът само шепотът и момчето с козата до него са част от целостта на света. Само техният смисъл, ако имаше въобще смисъл в тях. И приказваше, без да спира, без сили, без дъх по прашните пътища… Малко преди това вървяха с венчета от вишневи клонки в косите си младоженците. Мъжът и жената, заради които за първи път подир войната прозвъня камбанен звън на площада и полетяха птици до небосвода.

Мен говореше, хриптеше, задъхваше се. Той разбираше, че някакви нишки се свързваха, че се заплитаха възли, че се възвръща нещо от смисъла на целия свят. Той виждаше всичко това не само в погледа на Их, а и около тях.

Откъсваше стрък трева, вглеждаше се в симетрията на нишките по листата и си припомняше формули, но те прозвучаваха като заклинания и магии за момчето, като налудничаво дърдорене. Припомняше си геометрични фигури и ги рисуваше в пясъка, в наносите от тиня по пътя, домъкната там от поройните дъждове през пролетта и началото на лятото.

Свличаха се мъже и жени във високите до гърдите треви. Просто изчезваха. Мярваше се голото рамо или гръд на жена, после вятърът залюляваше небесата, прошумоляваха с нежен шепот листа, след това всичко стихваше. Екнеше само писък на птица…

Всъщност екнеха смях или крясък. Прокудено девство… С капки кръв се поеше кипналата от нега земя.

Тълпите вървяха, прах се сипеше по коловозите на запустелите селски пътища, защото все повече се отдалечаваха от града, от магистралите.

Мен и Их вървяха заедно. Их поспираше, галеше дълго козата, пред тях бавно вървяха мъжът и жената с венци от вишневи клонки в косите им. Белите листца на цвета почти бяха опадали, тук-там се мяркаше точица като снежинка от тях. Клоните си стояха, зелени слаби листа красяха косите им.

Те вървяха прегърнати, натежали от щастие. В тях зрееше вече плодът на миналото и бъдещето.

Старецът Мен прегърна момчето през рамо, за да си почине, да поеме дъх, за да не го изостави. Той трябваше да говори и да говори, да не спира да му разказва…

Их запаметяваше всичко. Освен цифрите, освен формулите, освен геометричните фигури. Те го плашеха, той просто усещаше лудостта, изтръпваше цял от страх, когато се промъкнеха в нечленоразделното на моменти дърдорене на стареца.

Но запомни едно — имало ад, и имало рай. И какво повече — святост и грях. Пламъци, зной, изнемога.

XVI.

Их си представяше рая като планинско пасище отвъд облаците. В небето, до самите звезди.

В рая имаше само животни. Стада от коне, птици, треви… Стада бели кози, агнета, мляко и натежали вимета на животни, които разпръскват капките мляко, бели и святи, по мащерката, великденчетата, по билките, по бледозелените и меки треви… Нямаше хора.

Защо Их си представяше рая така? Защо нямаше хора? Тичат коне, скитат стада, блеят животни…

Не можеше да попита Мен, а и какво да го пита. Старецът се срути в праха, раздърпа ризата си, загърчи се. Их коленичи до него, но не посмя да го докосне. Козата заблея, някаква дива сила я тласкаше, тя се дърпаше, щеше да скъса въжето, повлече момчето сред пепелта. То падна, изправи се, безсилно, раздърпано, затича след нея.

XVII.

Бавно пред Их и козата вървяха мъжът и жената. Като ореол от слънчева светлина на главите им светеха, откъснатите от утринта разцъфнали вишневи клонки…

Их вървеше като прикован след тях. Той бавно откриваше смисъла…

Само Мен му беше говорил за рая. Може би никой друг на земята не знаеше, че е имало рай, че може да има рай, че съществува рай.

Тогава Их събра в шепи вода от чашките на цветята и късно в нощта, почти призори, поръси животното с тези капки. Ще кръсти козата Рая.

XVIII.

Их никога не беше се страхувал от глада. Той се хранеше с млякото на козата, когато то пресекнеше, намираше нещо из индустриалните квартали, в бистрата и кръчмите. Стриваше си трева, дори водата, ако беше студена и бистра, утоляваше тялото му.

Не разбираше защо тълпите така се стремяха към полята и нивите, към градините, които раждаха сами, към дърветата, които зрееха и се свеждаха от своите плодове в някакво странно безумство, в безмълвието над жълтите като самото слънце треви и листа, в меките гънки на подстъпите към планината.

Их не помнеше нито глада, нито лудостта, макар че и тя беше навсякъде. Той разбираше, че е виновен онзи неутронен или психонеутронен взрив, за който му беше разказвал старецът. Беше надраскал формулата на неутронната бомба на дланта на ръката му с прошепнатата повеля да я затвори, ако някой поиска да я прочете и проумее отново…

— Стиснеш ли здраво юмрука си, никой не би могъл да я види — му каза веднъж старецът Мен. — Дори да отсекат китката на ръката ти, не биха могли да я разчетат. Защото тогава, свита в юмрук, ръката ти ще е мъртва. А няма ключ, който би могъл да отключи мъртва ръка, юмрук, който не иска да се отвори.

Их държеше непрекъснато своя юмрук здраво стиснат, затворен, заключен завинаги. Мен направи татуировката на лявата му ръка, дори това бе съобразил белокосият старец… Их държеше въженцето на козата с дясната си ръка, правеше всичко вече само с една ръка. Береше цветя, откъсваше ябълка, милваше Рая само с дясната си ръка. Лявата не отключваше…

Страхуваше се, че не би могъл да продължава безкрайно така. Когато пиеше вода от глинен съд, подпираше дъното му с лакътя си, а ръката си не отключваше, за да го обгърне. Затова често отказваше, когато му подаваха стомна или друг съд, предпочиташе да легне, да коленичи пред извор или река и да пие, без никой да разбере, че едната му ръка, дланта до китката е заключена здраво и никога няма да се разтвори…

Понякога искаше да работи, да копае, да сее, да хвърля пшеница, овес или ръж в пръстта, както правеха вече много от другите хора. Някои оставаха или бяха останали сред полята от предната зима и сега неистово бранеха своята собственост, но тълпите помитаха всичко. Хранеха се, утоляваха своя глад, късаха плодовете с клоните и продължаваха по-нататък, където бе още по-диво, по-сочно и зряло всичко.

Их не смееше да отвори юмрука си. Не отронваше дума, отбягваше всякакви спорове, крещящите и възбудени тълпи, защото не искаше да се сбие. В едната ръка държеше въженцето на козата, а в лявата на кожата му беше написано онова заклинание на Мен, символът на взрива. Боеше се да не видят, да не забележат стиснатата му здраво лява ръка и да не поискат насила да я разтворят.

Само когато беше съвсем сам, само привечер под звездите, слезли почти до раменете му, обгърнали го, отдалечен от всичко, я разтваряше бавно. И галеше със същата тази ръка треви и стъбла, доеше козата, милваше вимето й, капки мляко пръскаха сините знаци на татуировката, но Их не се плашеше. Той знаеше, че млякото не може да проговори. Защото самото мляко на животните е като ситостта, глада, свободата и лудостта… А хората имат ли мляко? Това беше едно странно незнание, по-скоро безпаметност, някаква бездна в съзнанието му. Празнота!

XIX.

Този въпрос го смути повече, отколкото мисълта за ад и рай, за лудост и святост. Лицето му цялото се изчерви, цялата му снага изтръпна от свян и нежност. Беше легнал сам, сред високите почти човешки бой, силни треви. Никой не го гледаше, а той изпитваше свян, изпитваше един непосилен срам.

Имат ли хората мляко? Беше виждал много пъти кръв. От сбивания в трамвай, убийства, от изнасилени млади момичета в пролетните походи към полята. Сам беше наранявал снагата си с жилавите стъбла на къпини и шипки, когато береше от тях. Сокът им приличаше на кръвта и Их се радваше и тържествуваше, когато се разраняваха тялото и ръцете му и когато мачкаше плодовете в шепата си.

Но това е кръвта!

А млякото?

Кръвта ли е лудостта или млякото? Гладът или ситостта? Зимата или лятото? Раждането или смъртта?

Заваля дъжд. Их спеше и не усещаше капките, сякаш беше земя, сякаш самото му тяло беше пръст, трева, вятър. А капките — тежки и едри, бяха житни зърна, които засяваха всяко късче от тялото му. В самата му отмаляла от изнемога душа дъждът сипеше своята сила, своята светлина. Своята вечност!

XX.

Их се събуди премръзнал, тялото му беше изтръпнало и сковано, но лъчите на слънцето го възраждаха като камбанен звън, като нежни докосвания на птичи крила. Едва-едва, но със страшна сила.

Тогава дойде тя. Беше гола, сресана, с права коса. Цялата нощ така я беше мил дъждът. Но беше непокътната, неприкосновена! Их просто усети, че е така.

По тялото й имаше още капки от дъжд или роса.

… Има ли дъжд, когато има роса, или този въпрос трябва да се задава обратно… Их мислеше смутен и за нещо съвсем друго, далечно… Не са ли едно и също дъждът и росата? И една гола жена. Родена от всичко това. Тя го беше познала, беше го търсила. Беше измъчена, въпреки премалялата си снага, въпреки настръхналите зърна на гърдите й от хладината на нощта, блъскали се в клони и вейки в тъмата…

Седна до него, откъсна едно стъбълце от люцерновата нива, в който Их беше спал през тази нощ. Листата на детелината бяха симетрични, еднакви, бледи, с нежни и силни жилки…

Козата беше далече, доволна и сита, стоплена от силното слънце през август.

Их не помисли повече за нищо. Той нямаше повече за какво да мисли. Това наистина беше тя.

— Забравих всичко, а знаех всичко. Това е небе, това е земя, това са треви, това са листа…

Их свлече дрехите си. Обгърна момичето нежно, толкова нежно, че целият свят замря…

То изкрещя. Козата надигна глава, но след това продължи кротко да къса стъбла.

Беше се случило всичко. На този и онзи свят. Той оплодяваше цяла една поляна, цяла една земя. Една нива, самата безкрайност, едно небе, равнината…

Нощта ги свари така. И утринта… После отново пламъкът на звездите слезе съвсем ниско, толкова ниско, че на Их му се струваше, че докосва не зърната на нежните й и твърди гърди, а милва звезди, въглени, капчици от самото слънце.

Бяха се слели нощта и денят, изгревите и залезите, лятото, зимата, раждането, смъртта. И този свят си беше възвърнал всичко, което искаше, което можеше, което нямаше сили да премълчи и трябваше да се чуе крясъкът, както се чу, когато момичето загуби завинаги своето девство. Нима този свят е бил някога девствен, недокосван, непознат, непомилван?

Инак никога не би могъл всичко това да премълчи!

XXI.

В коя сутрин, тя не си спомняше, отмаляла от ласките му, от тялото му, от жилавите ръце, от свитата в юмрук лява ръка, с която той се опираше на земята и я притискаше с цялата същност до себе си, защото той знаеше, че не оплодява само една жена, а цялата равнина и потъналата в нега земя, планините и хълмовете; в една безумно разпиляна от слънчевите лъчи сутрин тя се изправи бавно, примижа от светлината, после трескаво започна да търси дрехи, с които да прикрие своята голота.

Нима беше имала някога дрехи? Набра дълги стъбла на ракити, направи си колан от сухите им листа и коленичи до него. Тогава той се събуди, разпиля неизсъхналите стъбла и отново я разсъблече. По залез-слънце тя накъса нови стъбла и отново обгърна цялото си мургаво тяло с тях. Сама си направи сандали. Свянът и срамът се връщаха, тя ги връщаше на целия свят, на самата себе си ги възвръщаше. Когато той се събуди отново, момичето му прошепна: „Казвам се Я. Зная всичко за себе си. Искам да зная и всичко за тебе.“ Стисна свития му юмрук, в който се криеше татуировката, притегли ръката му и я допря до корема си. Листата на тръстиките прошумоляха.

— Искам да зная защо е такъв светът… Не мога!

Изправи се, бедрата й светеха като ослепително-нежни, високи и остри треви под слънцето. Их не смееше да я докосне, само протегна ръка.

Тя се затича към края на люцерновата нива, където беше козата. Прегърна я нежно през шията, коленичи и заплака пред нея като пред майка.

XXII.

Измина и есента, започнаха дъждовете, застудя и тълпите наново на групи — по-големи или по-малки, настръхнали, злобни, тръгнаха към града… Последни натам се запътиха Я, Их и Рая.

Тъгата се стелеше над земята като слана. Нежна, почти невидима, но опустошаваща. Всички бяха посърнали, в лудостта на тълпите сега нямаше буйство, имаше само несрета и нищета.

Вървяха унили през нивите. Някои се заселваха в запустели къщи, събираха клони, дървета. Тук щяха да се раждат заченатите в лудостта им деца.

Я го помоли да се заселят в една мъничка къща, боядисана в синьо, с извити дървени прозорци и дървени стълби, с гълъби по первазите на прозорците, почти до града. Козата вървеше след хората, Их се спъваше в буците пръст. Някакъв тътен отекваше в него, над прашните пътища, тътенът на безбройните стъпки на хора и на стада и той не се спря. Я го последва… Вече се виждаха сградите на града, силуетите на заводи, естакади, покриви, остъклени фасади… Всичко нататък тънеше в тишина…

Отекна гръм над полята… Изви се светкавица… Заваля дъжд. Тълпите продължаваха равномерно и бавно да се тътрят по магистралата към града…

Козата, жената и Их се спряха… После се обърнаха бавно и без нищо да казват, тръгнаха към малката къщица накрая на нивите.

XXIII.

В къщата имаше камина, дърва, внимателно наредени под навеса, еднакво нарязани по дължина. Изпълваха цялото пространство под дървената стълба. Вземаха всеки ден от тях и когато съвсем застудя, Их приготви един стар трион и всеки ден допълваше опразненото място под стълбата. Димът на къщата беше бял и безкраен като човешко дихание, със сладкия и тъжен мирис на дом, на мъж. Их не можеше да си обясни защо този дим му връщаше спомените от детството. От пасището, от кошарата, от пустотата. Там никой не беше палил огън, Их тогава не познаваше огъня.

Я наедряваше. През пролетта или в началото на лятото щеше да се роди детето. Тя ставаше все по-мълчалива, все по-истинска. Их отново беше останал като че ли сам в света. Козата го теглеше през полето, търсеше останали вейки или недоизсъхнали още листа по дърветата, скубеше тук-там трева. Той събираше гъби, учеше се да прави капани, ловеше птици. Не си дояждаше, но Я му беше безкрайно признателна за всеки къс месо. Млякото на козата пресекна. Заваля сняг. Валя дълго, затрупа всичко. Их скиташе напусто в полето, приближаваше чак до планината, но храна все по-трудно се намираше. Но нито той, нито Я искаха да се върнат в града. Беше им хубаво, спяха край огъня, разпрострели кожи и одеяла, дърва имаше, пламъците и сенките играеха по стената. Понякога, ужасена, среднощ жената се будеше и започваше да крещи с всичка сила, после се притискаше до тялото му и отмаляла от плач, заспиваше. Събуждаха се така, прегърнати, слети, като капки вода. Голи, изтощени от глад и очакване.

А вънка валеше сняг…

XXIV.

Раждането започна през нощта. Въпреки че отдавна земята се бе запролетила и грееше слънце до късно, те непрекъснато трупаха сухи дърва в камината. Пламъците играеха по стените, светеха въглените, жарта. Най-напред той възприе крясъците й като спомен от ужаса на войната, като прежните й кошмари. След като се мъчи час-два, мъжът разбра, че тя ще ражда, че това не е лудостта, че това не е споменът от нощта преди лудостта, а едно освобождаване на самата й същност от нещо нейно и негово, от нещо истинско и велико. Тя забиваше ноктите си в ръцете му, той здраво стискаше юмрука на лявата си ръка. Не беше я разтварял нито за миг пред Я, само когато беше сам, когато режеше дърва на двора, когато сечеше тежките стволове на изсъхналите край пътя дървета, разтваряше пръстите си. Но не я помилва никога с лявата си ръка, никога не разтвори пред нея юмрука си, където бяха записани странните знаци.

Козата се мяташе в стаята, блъскаше се в дървените капаци на плътно затворените прозорци, блееше. Някакъв дяволски бяс я караше да удря с копитата си по пода, дъските кънтяха. Разби един от прозорците с глава, влезе топъл пролетен вятър, отвънка беше задушно и тежко, макар че още не бяха настъпили горещините. Струпваха се огромни и светли облаци в нощната тишина.

Я мяташе бясно главата си, гърчеше се и стенеше. В някакво странно просветление Их разбра какво трябва да прави. Я през подутите си от болка устни, изпръхнали, сухи, му шепнеше какво да й даде, какво да вземе и откъде.

Их стопли вода. Приготви дрехи, разби заключените шкафове и дрешници и разстла всичко необходимо на масата. Я му казваше с почти нечленоразделни звуци, с жестове, кое след кое трябва да върши. Но той намираше смисъл, повеля дори в дишането й, дори в шепота и въздишките й.

Я си връщаше всичко от себе си. Всъщност тя връщаше нещо от светостта и съвестта на цялата равна земя, на всеки стрък трева, на всяка фиданка, на буците топла пръст и запролетена земя.

Детето се роди сутринта. Я изстена безсилна и се срути в измачканите и мокри завивки. Их бавно взе детето си на ръце и го изнесе вън, под дъжда. Беше истински топъл, безкраен, пролетен дъжд. Струите го измиха с толкова нежност, както бяха мили векове наред цялата тази кръгла земя.

Их стоя дълго с детето в ръце, разтворил юмрука на лявата си ръка, обгърнал го с длан като ябълка, като плод, сам и щастлив под водните капки.

Той си спомняше най-щастливото преживяване в своето детство. Дъждът! И го даряваше на детето си, на света!

Водните струи бавно измиваха слузта и кръвта от тялото на детето и то неусетно заспа. В ръцете на Их, под небето… Мъжът го загърна с дрехата си и бавно започна да се изкачва по стъпалата на къщата.

В камината светеше само жарта. Мъжът седна до огъня. Остави преди това новороденото, повито хубаво, до Я и се загледа в отблясъците пред себе си. Сложи дърва, после смени дрехите си и тръгна да търси в полето птици.

Изумен видя, че прелетните ята се връщаха. Цялото небе беше изпълнено с лястовици като запокитени кръстчета. Зарадван, затича с всичка сила под тях, после необикновен страх скова душата му. Идваше отново времето на пролетното нашествие на тълпите в полето, когато лудостта отново щеше да обземе всичко край тях.

XXV.

В пристройката висеше коса, той я пренесе в стаята, до леглото си. Изкова си ножове от няколко подкови, захвърлени в навеса. Остави ги на различни места в къщата. Край оградата, в нишите, под прозорците. Те бяха груби и меки, не оръжия, а сечива, но се чувствуваше по-сигурен с тях. Отдели един от кухненските ножове, приши си тесен, дълъг джоб на дрехата и го прибра там, да е винаги с него.

Когато първите тълпи се изнизаха през полето, Я и Их не им обърнаха внимание. Не, те не се страхуваха, те вече не познаваха страха. Но не можеха на никого да помогнат с нищо. Писък на изнасилена жена дълго отекваше една лятна нощ под прозорците им, но те разбраха, че този вик не е за никого, че това не е прост вик, а пропаст. Дълго я търсиха, дълго вървяха след воплите й, но знаеха, че няма да я намерят, защото тя се е стремяла или се стремеше към нещо по-безумно и по-страшно от самото безсмислие, от лудостта. Нейното безсилие беше по-малко и по-невинно от безсилието на тях самите.

Прибраха се призори. Целуваха един подир друг детето. Пиха мляко. Их го пиеше от козата, но след като се бяха напълнили ослепителнобелите калайдисани съдове догоре за Я и детето. Их го сваряваше, слагаше му, когато кипне, билки и мащерка, горчиви треви, нямаше сол. Чак тогава отиваше и направо от вимето на козата пиеше колкото е останало.

Тълпите вървяха луди, възбудени, трескави, с невнятни погледи покрай малката синя къщичка. Вдигаха прах под босите си пети. Я и Их затваряха здраво вратата и прозорците и чакаха да утихнат крясъците. Мълчаливо бяха стигнали до тази принуда да скъсат с всичко навън в тези нощи и дни. Но не, не от страх. От достойнство. Само козата ставаше неспокойна, врещенето й процепваше въздуха, но мъжът и жената търпеливо изчакваха да отмине поредният поход и гълчавата на нескончаемата тълпа.

После си издояваха млякото, нахранваха търпеливо детето и с часове гледаха как се опитва да се усмихне, как сбръчква веждите и нослето си и как отново заспива.

Беше вече горещо навън. Не палеха огън. Сега гледаха цяла нощ спящото си дете. Както гледаха през цялата зима в огъня!

XXVI.

Отново се обичаха с предишните нестихващи пориви. Но втори път Я не зачена. Затваряха се в стаята и се надвесваха над леглото на И, така го кръстиха, по първата буква на името на бащата, така пожела Я. Заключваха капаците на прозорците и се сгушваха като птици над рожбата си, като че ли се надвесваха над утробите си, с трепет и страх, когато тълпите минаваха вън. Когато крясъците, неистовата възбуда, гърчовете от лудост процепваха всичко наоколо. Их не се страхуваше, но за жената това настъпление, тези заливащи всичко раздърпани и несретни мъже и жени, бяха едно непосилно преживяване, едно шествие на спомените и безсилната човешка памет. Мяташе се в леглото си, късаше дрехите си, сякаш късаше нещо от себе си. После забравяше всичко. Четеше, имаше много книги, имаше свещници, често палеха камината вечер. Къщата беше студена, необитавана дълго време и сякаш самата тя постепенно се опитомяваше. Връщаше си своя дух, своя домашен дух, своето собствено дихание. Тънък дим се извиваше от комините и щастливо се носеше под небето.

Когато Я беше най-радостна, най-щастлива, най-волна в ласките, в отдаването, тя посягаше изведнъж с бясна сила да разтвори юмрука на лявата ръка на Их. Когато я притискаше с всичка сила с жилавото си тяло, когато повдигаше тялото й през кръста, заровил юмрука си в пухената завивка, в непосилното щастие, бясно издърпваше китката му и се опитваше да разтвори стиснатите му здраво пръсти. Захапваше ги. После плачеше. Их не се сърдеше, но бе непреклонен. Дори да знаеше, че от небето ще се посипе камбанен звън, ако разтвори под свода ръката си, той не би го направил. Вярваше на смъртта на Мен, на обречеността му на птиците, на сълзите, покапали по трохите и перата на кълвящите птици. Самите трохи, към които за първи път след неутронния взрив, който вместо да унищожи хората, бе заличил само тяхната памет, тяхната свяст, техните истински чувства и те, изродени и болни, не можеха да си възвърнат нищо от себе си; самите трохи по земята и ударите на птичите човки по нея като по корема на барабан, бяха в съзнанието на Их като камбанен звън.

Не отключи ръката си, дори когато погребваше Рая. Закопа я в средата на равна поляна, сред дълбоките, напластявали се безспирно треви. Коленичи пред рохката пръст, коленете му се забиха в буците. Не заплака. Но заваля дъжд. Изведнъж и с безумна сила. Дълго ми тялото му, гробът на Рая се слегна. Струваше му се, че всичко в пространството си разменя мястото, че небето и земята си разменят мястото. Той истински вярваше, че в рая живеят само животни, само птици, само треви, плодни дървета, жита. И може би майка му, за която не знаеше нищо. Не беше ли тя плодно дърво, фиданка, затичала се по сипеи, урви, баири, за да го роди.

И тогава изгря отново слънце. Зъзнеше. Започна да го тресе. Свлече прогизналите си дрехи, на врата му, на голото тяло остана само муската, привързана с кожена връв, неотключвана никога. Той просто не знаеше, че в брошката има и още нещо, възприемаше я само така, цяла, неоткъсвана от тялото му, част от него. Не подозираше, че в нея може да има някакъв знак, образ, дума. Или мелодия, която е много проста, но съвършена. Музика, от която може да те заболи сърцето с такава сила, с каквато не би могла да я заболи цялата безкрайна и опустяла земя.

XXVII.

И вече се хранеше с всичко. Нямаха нужда от мляко, Я четеше, ровеше въглените в огнището, пиеше сок, който сама приготвяше от плодовете в градината. Прегръщаха се с Их в тревите, когато детето, отмаляло от щастие, спеше. Без свян, но истински се обичаха. Искаха да родят още деца, мислеха си, че двамата, тримата биха могли да населят целия свят.

Завъдиха се гълъби под стрехите. Птиците огласяха всичко. Детският глас ги опияняваше. И се учеше да говори. Я му четеше приказки. Детето растеше здраво и силно, достойно и непреклонно. Их го вземаше в полето и подстъпите към планината със себе си. Боричкаха се, беряха цветя, ловяха птици. Засяха си слънчогледова нива, но не за семето толкова, колкото за цвета. Научиха се да мелят жито. Имаха камъни, гладки и тежки като истински хромел.

Един късен есенен ден си опекоха хляб. Направо на въглените. Уханието на печеното тесто изпълваше целия дом, а тримата бяха толкова щастливи и опиянени, че им се струваше, че целият свят ухае на хляб. На смисъл.

Може ли някой да иска нещо повече?

XXVIII.

Хляб!

Их го разчупи бавно, само с една ръка, притиснал го към гърдите си. Раздаде на всички, остави на себе си късче, после вдишва дълго уханието му. Кръвта се блъскаше във вените му, заливаше мозъка му със сладостта и омаята на уют и дом, тъга и ситост.

Като пиянство беше вечерята им, като безумно от щастие тържество. Их се почувствува сит, по-сит от целия свят. Остави един-единствен залък от своето крайче на питката, ако някой поиска да го вземе от него за себе си, ако не му достигне това, което има, ако не се насити със своя дял.

Натежал от отмала, мъжът полегна напреки на леглото. Я и И в един и същи миг, пияни от хляба, се хвърлиха с тържествуващи викове върху него. Жената се вкопчи в лявата му ръка, захапа я и я разтвори. Вътре имаше знаци, татуировка, букви и цифри…

Детето нежно, като с дихание, натисна по някакъв, само за него обясним начин гънка, извивка на брошката, окачена на врата на баща му, и я разтвори. Капачето на брошката тихо изтрака. Чу се мигновена мелодия на латерна. Вътре имаше умалена снимка на жена. С правилни светли черти на лицето, с черна смолиста коса, с очи, от които може да я заболи даже земята.

XXIX.

От премалялост и нетрайност

обезумяват цветове.

В животните живеят тайни

и непонятни грехове…

Изсипа се безумна слънчева светлина. Слънчогледите светеха като огнени късове. Жарта от небето падаше като дъжд. Лека и бездиханна. Сенките на дърветата имаха хиляди цветове — черно, кафяво, бяло, синьо, зелено. Тревите блестяха изумително светли и вечни. Природата се оглеждаше в себе си, дърветата сякаш бяха прозрачни и клоните им се свеждаха над стъблата, надникващи в тях като в утроба…

На сутринта, щастливи и волни, детето, майката и бащата се събудиха много рано. От светлината, от самата сила на стоплената земя.

На ниската кръгла маса беше останал едничкият къшей хляб. Сух и златист. Их го разчупи на две. Не можеше да го раздели съвсем по равно. По-голямото късче даде на И, а по-малкото като нафора поднесе към нежните, изпръхнали устни на Я. Тя го целуна. Веднъж, втори и трети път, после го раздроби на трохи, отвори прозореца и дочака птиците да докоснат дланите й. Их инстинктивно и съвсем напусто стисна до болка лявата си ръка.

Като в несвяст, без да знае защо, как, откъде, започна да шепне стихове: „Аз съм болката, зная съдбата на огромните вихри, дъжда и полята… Във прегръдка побирам всичко — думи, камъни, звуци, птици… И на мъртва земя не е празен стремежа ми, няма мъртви във мене погребани…“

Не знаеше защо говори от името на жена. Никой дори не го чуваше. Их дори си помисли, че не неговите устни, дробове, дъх, душа произнасят тези слова, а ги шепне земята. А той чисто и просто слушаше. И за първи път вярваше в себе си. А това беше повече от свобода.

Епилог

Твоята собствена ръка, ръката на всеки от нас не е ли като ръката на Их, заключила странната синьо кървава татуировка. И не е ли по-добре да я отсекат, вместо полуразтреперана, стиснала здраво молива да продължава да пише думите върху белия лист. Всичко това? Или още нещо?

10 март 1983 — май 1985 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.